![](https://kotiliesi.fi/awpo/img/2021/06/4907554.jpeg?s=22a3364de29244f61529a6eeffb6a744&fit=crop)
Marjon, 53, painajaismaiset oireet paljastuivat borrelioosiksi – diagnoosi selvisi vasta reilu vuosi punkin pureman jälkeen
Marjo Pitkänen, 53, ei saanut borreliatartunnalle tyypillistä rengasmaista ihottumaa. Hän ehti ehti sairastaa borrelioosia yli vuoden ennen kuin lääkärit keksivät, mistä hänen sekalaiset, rajut oireensa kertoivat.
”Kuusi vuotta sitten kesällä tyttäreni koira Myy oli minulla hoidossa. Teimme pitkiä kävelylenkkejä, välillä metsässä, jossa kasvoi pitkää ruohoa. Myy nukkui vieressäni sängyssä. Eräänä aamuna huomasin, että sängyssä vaelteli punkki. Noin viikko sen jälkeen oikean nilkkani sisäsyrjään ilmestyi epämääräinen, soikea, punainen ihottuma. Pituudeltaan se oli ehkä 15 senttimetriä.
Ihmettelin, mistä oli kyse, mutta en osannut huolestua kauheasti. Olin lukenut, että borreliatartunta aiheuttaa rengasmaisen ihottuman, ja sellaista minulla ei ollut. Kun ihottuma hävisi, unohdin koko asian.
Syksyllä aloin saada epämääräisiä kipuja. Sain jatkuvasti keuhkoputkentulehduksia, ja lisäksi lonkkiani ja olkapäitäni särki koko ajan. Niiden hoitoon sain erilaisia lääkekuureja. Myöhemmin sain korvatulehduksia. Korvani olivat aivan tukossa, ja ne piti imeä auki korvaimurilla.
Kärsin myös jatkuvasta väsymyksestä. Olin niin uupunut, että minun teki vain mieli nukkua. Uni ei kuitenkaan virkistänyt, vaan vielä yhdentoista tunnin yöunien jälkeen saatoin olla rättiväsynyt.
Myöhemmin talvella jalkani lakkasivat tottelemasta. Kun nousin ylös tuolilta tai sängystä, saattoi mennä useampi minuutti ennen kuin jalat alkoivat toimia ja pystyin kävelemään. Erityisesti töissä se tuotti hankaluuksia. Työskentelin lähihoitajana vanhustenhuollossa, jossa piti liikkua paljon.
Lue myös: Nukutko lemmikkisi kanssa? Punkki voi siirtyä eläimestä ihmiseen
Borrelioosi löydettiin vasta yli vuosi punkin pureman jälkeen
Jälkeenpäin ajateltuna onneni oli se, että vasenta rannettani alkoi särkeä. Menin lääkärille, joka kertoi, että minulla on rannekanavan oireyhtymä. Ranne leikattiin, ja kipu helpotti. Lääkäri epäili kuitenkin nivelreumaa ja lähetti minut eteenpäin reumalääkärille erilaisiin reumatutkimuksiin. Niiden selkeänä tuloksena oli, että minulla ei voi olla nivelreumaa.
Reumalääkäri oli tilanteesta ihmeissään, mutta hän keksi kysyä, olenko koskaan altistunut punkin puremalle. Vasta silloin muistin omituisen ihottumani ja kerroin sängyssä vaeltaneesta punkista. Sain lähetteen borrelioositestiin, jonka tulos osoittautui positiiviseksi.
Koska tauti oli puolentoista vuoden aikana ehtinyt levitä jo laajasti, lääkäri määräsi minulle vahvan lääkekuurin. Otin kuusi tablettia päivässä kolmen kuukauden ajan. Sain myös vatsansuojalääkettä, sillä ilman sitä vatsani ei olisi niin suurta lääkemäärää kestänyt.
![nainen ja koira](https://kotiliesi.fi/awpo/img/2021/06/4894608.jpeg?s=fa0d7edd9035004357679eddedc2d50b)
Lääkkeet veivät pahimmat kipuni ja korvatulehdukseni. Sairaus oli kuitenkin ehtinyt niin pitkälle, että osa vaivoista myös jäi. Olin edelleen väsynyt, ja sormikivut haittasivat työntekoani. Jalkanikaan eivät alkaneet toimia kunnolla.
Minulla oli jatkuvasti vaikeuksia jaksaa töissä. Kävin monta kertaa työkykyneuvotteluissa. Ensin työaikaani laskettiin 80-prosenttiseksi ja sen jälkeen 60-prosenttiseksi. Kolme vuotta sitten väsymykseni kävi kuitenkin ylivoimaiseksi, ja päätin irtisanoutua töistä kokonaan. Tunsin oloni masentuneeksi ja mietin, tuleeko loppuelämäni olemaan yhtä vaikeaa.
Onneksi minulla oli tukenani miesystäväni Henkka, aikuinen tyttäreni, lapsenlapseni sekä monet sukulaiset ja ystävät. Kun en olisi jaksanut tehdä yhtään mitään, Henkka patisti minua huolehtimaan itsestäni ja tekemään pieniä kävelylenkkejä. Lisäksi hän hieroi käsiäni ja pohkeitani, kun niitä särki. Hänen avullaan jaksoin vaalia toivoa.
Elämänilo palasi raskaiden vuosien jälkeen
Vähitellen voimani palautuivat ja jalkani alkoivat jälleen toimia. Juuri ennen koronaepidemian alkamista tunsin, että oloni oli parantunut tarpeeksi, jotta voisin palata takaisin työelämään. Koronan takia päätin kuitenkin ottaa aikalisän ja lepäsin pitkään äitini mökillä Pohjois-Karjalassa.
Töihin palasin viime syksynä. Nykyään teen viitenä päivänä viikossa sijaisuuksia päiväkodissa ja tykkään työstäni valtavasti. Lasten kanssa on mukava touhuta, vaikka heidän pukemisessaan ja riisumisessaan sormet saattavat edelleen vähän kipeytyä. Raskaiden vuosien jälkeen olen vihdoin saanut elämäniloni takaisin.”
Juttu on julkaistu Kotiliedessä 13/2021.